Алфонс дьо Ламартин
Езерото

Превод от френски: Кирил Кадийски, 2004

chitanka.info

Към нови хоризонти за кой ли път поели

сами в нощта бездънна, навеки в неин плен,

сред океана вечен на времето не ще ли

свалим платна поне за ден?

О, Езеро! Как бавно годината отлита;

жадувахме да зърнем как твойта шир блести,

но — гледай сам пристигам, да седна на гранита,

където виждаше я ти.

Ти все така ревеше под канарата дива,

разбиваше се с ярост в скалите. Все така

и вятърът се хвърля и с пяна той покрива

божествените й крака.

Бе привечер — спомни си! И плавахме в покоя;

и плясък от веслата, ритмичен като хор,

ехтеше под небето, все по-далеч — над твоя

спокоен, огласен простор.

Внезапно в тъмнината дочухме глас небесен,

брегът пленен отвърна — и той с неземен глас;

смириха се вълните и тая скъпа песен

започна да вали над нас:

„О, време, спри летежа на миговете сладки,

на нас сега ги подчини

и дай ни ти да вкусим от прелестите кратки

на най-прекрасните ни дни!

Един ли тук нещастник на тебе днес се моли;

лети, за всички тях лети,

та с дните да изчезнат и злите им неволи;

щастливите отбягвай ти.

Но аз напразно моля за още два-три мига,

опитай, времето задръж;

и аз с нощта говоря: «Почакай, нощ!» Но стига —

зората блясва изведнъж.

Да любим, все да любим! Да изцедим наслада

от всеки мимолетен час!

Човекът няма пристан, ни времето — преграда,

тече и ни влече и нас!“

Защо, ревниво време, и дните на забрава,

когато ни обливат любовните вълни,

светкавично прелитат край нас — тъй както става

и с нашите злощастни дни?

Нима не ще оставим следи, макар и слаби?

Как! Всичко ли изчезва? Във времето? Защо?

Нима то само дава, нима то само граби

и нищичко не връща то?

Небитие и вечност, и минало, и бездни,

какво ли става с дните, погълнати от вас?

Кажете: кой ще върне и миговете звездни

и нашия велик екстаз?

О, езеро! И щерни! И дебри с мрак огромен!

От времето щадени, във вечни младини,

нощта ни съхранете; дори най-малък спомен,

природо дивна, съхрани.

Пази го ти в покоя, пази го в свойте бури,

о, езеро прекрасно, в засмения простор

и в мрачните гранити, и в черните си мури,

надвесени над твоя взор!

Пази го ти във всяка въздишка на зефира,

в шума си неспокоен, летящ от бряг на бряг,

в звездата среброчела, не спряла да полира

вълните с нежния си зрак!

И вятърът застенал, и маранята лека,

тръстиката, която посърнала расте,

и всичко, дето диша и гледа, слуша — нека

шепти: „Обичаха се те!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.